.... |
..... | ![]() |
||
ARTICLES El derecho de resistencia en situaciones de carencia extrema. Per Roberto Gargarella Des
de finals dels anys 90, i seguint una dècada de severs plans d’ajustament
estructural, Amèrica Llatina va ser sacsejada per nombroses experiències
de revoltes populars. Aquestes revoltes dugueren amb sí massives
manifestacions col.lectives, alts nivells d’agressió física
i verbal contra polítics, jutges i funcionaris públics,
en general. Les protestes inclogueren, per exemple, l’organització
de “piquets” destinats a bloquejar el trànsit en les
rutes principals, amb l’objectiu d’exigir treball, menjar,
o l’atorgament de subsidis; tant com sorolloses manifestacions (i.
e., “cassolades”). Aquestes agressions a les autoritats públiques
van arribar fins al domicili i propietats d’aquests i fins i tot
els edificis públics en què treballaven (la seu del govern,
les legislatures, els tribunals). Entre d’altres resultats, aquestes
protestes van forçar la renúncia del president Raúl
Cubas al Paraguay el 1999; la del president Alberto Fujimori al Perú
el 2000; la del president Jail Mahuuad a Ecuador el 2000 (tant com la
remoció del president Abdala Bucaram el 1996); la del president
Sánchez de Lozada a Bolivia el 2002; i la del president Bertrand
Aristide a Haití el 2004. A l’Argentina aquestes protestes
van culminar amb una profunda crisi que va incloure el mandat de cinc
presidents diferents en menys de dues setmanes. Per descomptat, aquestes
manifestacions foren promogudes, en cada cas, a partir de circumstàncies
parcialment diverses. Algunes foren, segurament més legítimes
que d’altres; algunes més “espontànies”
o “genuines” que d’altres; algunes resultaren més
poderoses i duradores que d’altres. De tota manera, la presència
d’aquestes variacions no hauria d’impedir-nos que reconeguem
les similituds que vincularen aquests esdeveniments i que fan referència
al tipus de crisi que es troba afectant a molts odres legals contemporanis. Tiempo técnico y estados afectivos. Per Antonio de la Cruz Vallés Després
de Ésser i Temps, el paper dels estats afectius cobra
una especial rellevància a l’obra heideggeriana: d’una
banda, i enfront el mètode reïficador de les ciències,
Heidegger proposa fonamentar la filosofia en un estat afectiu profund;
d’una altra, analitza la seva societat a partir dels estats afectius
imperants. Ambdues intencions coincideixen de forma paradigmàtica
a Die Grundbegriffe der Metaphysik. Seguint el fil d’aquesta
obra exposarem la rellevància d’un estat afectiu com l’avorriment
en les societats actuals i la seva relació amb el temps contemporani
caracteritzat per la seva tecnificació. La formalización en la filosofía. Per Sven Ove Hansson. Es
resumeixen els avantatges i inconvenients de la formalització en
filosofia. Es conclou que la filosofia formalitzada és una especialitat
en perill que necessita ésser revitalitzada i que hauria d’incrementar
les seves intereccions amb la filosofia no formalitzada. L’estil
enigmàtic, que és comú a la lògica filosòfica,
hauria de dur a discussions explícites sobre la relació
problemàtica entre models formals, conceptes filosòfics
i temes que motivin el seu desenvolupament. Will Kymlicka: La defensa del nacionalismo minoritario. Per Federico Pérez La
creixent immigració cap al món desenvolupat s'afegeix al
renaixement dels nacionalismes amb la conseqüència d'enfrontar
a l'Estat amb l'anomenat repte del pluralisme. Davant l'ascens de la diversitat,
el discurs liberal ja no se satisfà amb la noció d'individu,
i en autors com Will Kymklicka, persegueix una aliança amb el nacionalisme.
Així, si la llibertat individual té sentit en un context
cultural, els drets humans han d'eixamplar-se per a protegir aquest context
mitjançant drets de grup. En aquest article es discuteix la coherència
d'aquest concepte de llibertat contextual i se'l confronta amb una idea
àmplia de ciutadania.
|